Urbaniseringen

URBANISERING //**Hvorfor flyttet folk til byene og hvordan var levevilkårene der?**//

Industrialiseringen på 1800-tallet førte til en urbanisering i Europa. Urbanisering vil si at en stadig større del av befolkningen på landsbygda flyttet inn til byene. Fra 1750 og fremover begynte folketallet i Norge å øke, og midt på 1800-tallet økte det svært raskt. De fleste i Norge levde på denne tiden på bygdene. Der livnærte de seg i hovedsak av jordbruk, men også i kombinasjon med andre næringer. Flertallet bodde i spredte grender og på små tettsteder langs den lange og kronglete kysten. En del bodde i de åpne jordbruksbygdene på Østlandet og i Trøndelag, og andre innover i dalførene eller på små bruk i skogdistriktene i sør. Folk bosatte seg kort sagt der den dyrkbare jorda fantes. Bare en femdel bodde i byene. I 1850 kom det et vendepunkt. Nå begynte tyngdepunktet i befolkningen å flytte på seg, fra bygd til by. Byene var små og lå som oftest ved kysten. I år 1800 bodde kun 15 prosent av befolkningen i byer og tettsteder, mens i 1914 bodde nesten 40 prosent av Norges befolkning i byer. Hva var årsakene til at folk begynte å flytte på seg i denne perioden? Og hvorfor flyttet de akkurat til byene?

Den enorme befolkningsveksten i Norge på 1800-tallet er et sentralt punkt i denne sammenhengen. Folketallet økte raskt og dette fikk store konsekvenser for det norske samfunnet. Kampen om ressursene ble hardere fordi folketallet hadde mangedoblet seg på kort tid. Men ressursene var jo de samme som før så derfor oppstod det en ressurskrise i landet vårt. Folk måtte dermed finne nye måter å skaffe seg mat og andre nødvendige ting på. Dette førte til stor flytting innad i Norge, men også ut av landet. Noen folk flyttet til plasser der ressursene ikke var fullt utnyttet. Men de fleste flyttet inn til byer og tettsteder for å skaffe seg arbeid der.

Et stort hinder for moderniseringen var teigblandingen. Teigblanding hadde oppstått gjennom lang tid. Gårdene var blitt oppdelt i flere mindre bruk, for eksempel når den gamle eieren døde. For at alle brukerne skulle få like god jord, ble hvert jordstykke delt opp i like deler. Teigblandingen gjorde driften tungvindt og hindret modernisering fordi folk hadde små jordstykker på flere forskjellige plasser. I 1857 vedtok Stortinget en ny lov om utskifting av jorda på bygdene. All jorda i et gårdsfellesskap skulle slås sammen og så deles ut igjen, slik at hver jordeier fikk et samlet jordstykke på størrelse med det de ulike eierne hadde hatt under teigblandingen. Da kunne hver familie flytte ut og bygge hus på egen jord, istedenfor på fellestunet. Mange benyttet denne anledningen til å selge jordstykket sitt og flytte inn til byene for å skaffe seg annet arbeid der. En husmannssønn kunne for eksempel bli tømmermann i byen. Dermed ble det færre folk igjen på gårdene. I hovedsak var de som arbeidet i byene mye bedre betalt enn de på landsbygda, og det var vell grunn nok til å flytte på seg.

I 1840-1860-årene var det flere ganger vanskelige tider i Norge. De fleste gårdbrukene i landet var så små at familiene måtte ha flere inntekter ved siden av for å klare seg. De fleste livnærte seg av jordbruket i kombinasjon med andre næringer, kalt mangesyslere. Mange så at fremtidsforventningene deres ikke kunne oppfylles på hjemstedet. Jordbruket var nemlig inne i en usikker fase. Folk som arbeidet i jordbruket hadde håp om at fremtidsforventningene deres kunne oppfylles andre steder. Stadig flere begynte dermed å flytte på seg, i hovedsak mot byene. Industrien var i full blomst og arbeidsplassene i byene var med dette tryggere. Slik vokste folketallet i byer og tettsteder stadig raskere. I byene fant mange nye levebrød, og i årene 1850-1914 vokste det fram en rekke nye byer og tettsteder.

I første halvdel av 1800-tallet tok jordbruket imot store deler av økningen i befolkningen. På midten av 1800-tallet derimot skjedde det store omveltninger i det norske jordbruket. Før var dyrking av korn og lignende det viktigste. Nå ble det lagt større vekt på husdyrhold. Det ble også tatt i bruk nye redskaper og metoder. Dette førte til en økt produktivitet i jordbruket. Den reduserte satsningen på kornproduksjon kom av at det var billigere å importere korn fra andre land. Grunnet disse momentene ble antall husmenn redusert. Nye redskaper og metoder, altså en mer effektiv måte å drive jordbruket på, førte til et minkende behov for den fysiske arbeidskraften. Det var rett og slett ikke nok arbeid til alle i jordbruket lenger. Nå overtok industrien og byene en god del av de overflødige. Byene ble et sentralt punkt for organisasjoner, bedrifter og offentlige institusjoner. Utbyggingen av blant annet fossekraften førte til at en rekke arbeidsplasser og nye industristeder oppsto. En økende del av befolkningen ble nå sysselsatt i industrien. Industrien vokste kraftig og dette skulle prege mange byer og tettsteder i de kommende tiårene.  Men hvordan var så levevilkårene i disse relativt nye industribyene? De nye byene og tettstedene som vokste frem var preget av ungdommer. Størstedelen av tilflytterne var unge mennesker med nye fremtidsdrømmer, og på jakt etter nytt arbeid. De fleste som flyttet fra bygdene var ganske fattige i forhold til de som bodde i byene fra før. Så i mange av byene ble klasseskillene tydelige. De fattige og de rike samlet seg ofte i atskilte bydeler.

I en større industriby omkring 1850 var det mye som vitnet om elendighet. Byene som vokste opp rundt fabrikkene, var regulær slum. Husene var dårlige og i elendig stand. Forholdene var kummerlige og de bodde trangt. Mange familier hadde kun et rom til disposisjon. Det sier seg selv at dette ikke var verdige forhold. De sanitære forholdene var også elendige, og drikkevannet var ofte forurenset av kloakkvann. Fabrikkene slapp ut farlig røyk og giftige avfallsstoffer. Forurenset røyk fra kullbrenningen lå som et teppe over byene. Alle disse faktorene førte til at sykdommene florerte. Bakteriene smittet lett på grunn av at folk bodde så tett, og de dårlige sanitære forholdene og forurenset vann gjorde det ikke akkurat bedre. Dødeligheten i byene var svært høy!

I 1840 kom de første fabrikkene. Fabrikkene ble gjerne plassert ved siden av store fosser. Disse fossefallene låg sentralt plassert, nær markedene i byene. Ta for eksempel Akerselva i Kristiania. Fossekraften var Norges viktigste industrielle fordel. Selv om fabrikkene som vokste frem var en bra ting for landet vårt, var det også flere skyggesider ved det. Arbeidsforholdene var grusomme. Fabrikkene var fulle av sot, ild og larm. Forholdene i fabrikkene var galne, men verst var det i kullgruvene. Innpusting av kullstøv forkortet livet med ti år sammenlignet med fabrikkarbeiderne. Forskjellen på levevilkårene i byene og i områdene rundt var enorme. En undersøkelse i Storbritannia i 1842 viste at den gjennomsnittlige levealderen i en by bare var 17 år, mens menneskene rundt byen, hadde en gjennomsnittlig levealder på 38 år. Det var ikke bare de voksne som arbeidet på fabrikkene. I enkelte fabrikker utgjorde små gutter og jenter flertallet av arbeidsstokken. Barn helt ned til 10-årsalderen ble også satt i arbeid. De yngste barna var med foreldrene sine og arbeidet som hjelpere for dem. Barna som var litt eldre fikk egne arbeidsoppdrag. Fordelen med barn, men også kvinner, var at de var billigere og lydigere enn menn. Det var også mindre borte fra arbeidet på grunn av alkoholmisbruk. I den første delen av industrialiseringen var det ingen forbud mot å ansette barn i fabrikkene. Barna var billig arbeidskraft og fabrikkeierne utnyttet dette til det fulle. Noen fabrikkeiere gikk så langt at de overtok store grupper med foreldreløse barn fra fattigvesenet for å sette de i arbeid i fabrikkene. Mange fabrikkbarn arbeidet lange dager. Det var vanlig å arbeide hele 12 timer om dagen, akkurat som de voksne gjorde. De voksne jobbet i gjennomsnitt 14 timer om dagen, seks dager i uka. Fabrikkarbeid for barn ble forbudt i Norge i 1892. Selv om det ble forbudt var det fortsatt mange som brukte barn som arbeidskraft. Kontrollen var svak og de var villige til å ta den sjansen fordi barna var jo billige i drift.

Denne enorme flyttestrømmen førte til at byene vokste i et tempo uten historisk sidestykke. De tidlige industribyene var preget av fattigkvarteret. Den store tilflyttingen førte til at byene måtte planlegge utviklingen på nye måter. Mye måtte bygges ut. Ved overgangen til 1900-tallet sørget kommunale myndigheter for sanitæranlegg og søppeltømming, bygnings- og helseinspeksjon, skoler, parker, politi og brannvesen i byene. Den viktigste forandringen var at det ble installert rør som ledet rent vann inn til byene og kloakk ut igjen. Det ble også bygget jernbane. Jernbanen brakte varer inn til byene, og nå ble det også mulig for folk å bo lenger unna arbeidsplassen.

Industrien førte samtidig til masseproduksjon av varer og gav grunnlag for økonomisk vekst, også for arbeiderne. I siste del av 1800-tallet ble arbeidsforholdene noe bedre. Det samme gjaldt standarden på arbeidsboligene. De fattigere boligstrøkene derimot var fortsatt preget av overbefolkning, og usunne og farlige leveforhold. Men etter hvert så det ut som om denne delen av befolkningen også fikk det litt bedre. De som tjente mest penger av alle på industrialiseringen var fabrikk- og aksjeeierne.

De viktigste grunnene til hvorfor folk flyttet til byene var befolkningsveksten, kampen om ressurser, teigblandingen og effektiviseringen av jordbruket, og tryggere arbeidsplasser og bedre lønn. Folk kom til byene med en optimistisk innstilling og fremtidsdrømmer. Men det ble kanskje ikke helt slik de hadde sett for seg. Levevilkårene i byene dreiet seg om elendige leveforhold, grusomme og farlige arbeidsforhold, sykdommer som herjet og høy dødelighet. Men etter hvert som tiden gikk ble levekårene bedre og bedre og samfunnet utviklet seg til slik det er i dag.

Kilder: Historieboka Portal (det norske samlaget 2007.) [] [] [] [] [] [] [] []